Якими є стратегії України та Росії на цей час і як це пов'язано з Трампом. Пояснює аналітик Філліпс О'Браєн
Історик та дослідник війни Філліпс О'Браєн у своєму блозі розглянув поточну і довгострокову стратегію України та Росії у війні та проаналізував номінаційну промову Трампа. Texty.org.ua переклали ключові висновки аналітика.
До кінця 2024 року залишилося майже сім місяців, і контури того, що намагаються зробити і Росія, і Україна, стають дедалі чіткішими. Дійсно, те, що ми бачимо на полі бою, особливо зараз на Донбасі, зміцнює думку про те, що обидві сторони мають різні стратегії на цей час. Щоб зробити це більш зрозумілим, я поділю російську та українську стратегії на ті, які розгортаються зараз, і ті, які ми можемо очікувати в довгостроковій перспективі.
Короткострокова російська стратегія
Зараз має бути очевидно для всіх, що Росія не здатна вести загальновійськові операції. Її солдатам бракує підготовки та обладнання для прориву українських ліній і використання будь-якої щілини для серйозного наступу. Понад те, українська оборона покращується, і чим більше допомоги надходить в Україну, тим важче стає просуватися вперед російським військам.
Отже, якщо вони не можуть вести війну так, як багато хто вважав, що вони були створені для цього, то що ж тоді роблять росіяни? Ну, те, що вони роблять, здається, досить просто — вони намагаються захопити якомога більшу частину Донбасу цього року, особливо прагнучи зробити це до президентських виборів у США в листопаді, або фактично до інавгурації в січні 2025 року.
Маючи на увазі ці дати, вони навіть не думають про комбіновану війну. Замість цього вони регулярно здійснюють постійні наступи з великими втратами вздовж і впоперек лінії фронту, щоб захопити маленькі шматочки території тут і маленькі шматочки території там. Їхній єдиний найуспішніший район — навколо Очеретинської дуги, де вони досягли поступового прогресу ціною величезних втрат.
Довгострокова російська стратегія
На цьому етапі російська стратегія, схоже, базується на тому, щоб Трамп пригрозив Україні, що не надаватиме більше допомоги, якщо не буде примусово припинено вогонь із замороженням лінії фронту (іншими словами, Росія володітиме всією територією, яку вона захопить з мікропросуванням вперед). Тоді відбудуться якісь переговори — а це саме той час, який потрібен Путіну для того, щоб зробити те, що він не може зробити зараз — накопичити новий стратегічний резерв. Дійсно, з Трампом на посаді президента Путін матиме чотири роки, щоб в основному спланувати будь-яке відновлення бойових дій на своїх умовах.
Отже, коротко кажучи, російська стратегія полягає в тому, щоб взяти все, що можна зараз, незалежно від того, наскільки маленькою є територія і скільки б вона не коштувала, за умови, що Трамп переможе, і це можливо буде зберегти. Потім у Росії є чотири роки, щоб відновитися і повернутися, коли вона буде готова. Стратегія базується на довгостроковій деградації України як держави, дружбі з Трампом і слабкості Європи.
![Фото ілюстративне. Джерело: Генштаб ЗСУ](/media/images/452012522_833136098999470_3708801822116131647_n.original.jpg)
Короткострокова українська стратегія
За останній рік українці отримали кілька важких уроків. Першим з них була складність просування в умовах оборонних вогневих засобів, а другим — ненадійність США як партнера. Вони також постали перед труднощами при підготовці нових солдатів.
Очевидно, що вони почали вести війну, яка зараз базується на тому, що росіяни продовжують застосовувати свою стратегію мікронаступу. Чого ви не бачили цього року і навряд чи побачите, так це спроб широкомасштабного українського наступу. ЗСУ проведуть кілька обмежених контратак в рамках своєї ідеї активної оборони — і на цьому все. До кінця року українці, схоже, мають намір збільшити рівень втрат російських військ, водночас зменшуючи свої власні.
Багато в чому стратегія, якої дотримуються українці, схоже, базується на завданні такої кількості втрат, щоб російська армія стала ще менш боєздатною у 2025 році через отриману шкоду.
На щастя, за останні кілька тижнів з'явилася більш твереза оцінка ситуації з російською технікою і живою силою. Кілька місяців тому люди говорили про Росію як про гігантську воєнну машину, яка може генерувати величезну військову силу. Це не так. Зараз вона генерує приблизно стільки ж солдатів на місяць, скільки втрачає (скажімо, 30 000 щонайбільше). Це, звичайно, рецепт довготривалої стагнації або навіть деградації збройних сил. Це означає, що солдатів потрібно відправляти на фронт дуже швидко, з елементарною підготовкою. Це незрозуміло з погляду морального духу або військового навчання, і це означає, що створення широкомасштабного стратегічного резерву є практично неможливим.
(Це також ще одна причина, чому росіяни роблять ставку на перемогу Трампа — тоді вони можуть почати накопичувати стратегічний резерв, який не можуть створити зараз).
Це також рецепт демографічної катастрофи, яка може мати реальний політичний вплив. Російська стратегія, по суті, руйнує своє майбутнє, як писав Френсіс Дірнлі (варто прочитати) в цій статті. Українська стратегія полягає в тому, щоб прискорити цей процес.
Те саме відбувається з втратами російської техніки. Знову ж таки, з'являється більше розуміння обмежень у російському виробництві нового обладнання. Значна частина важкого озброєння російської армії – це все ще техніка радянських часів, яку вивозять зі складів. Ці запаси великі, але вони починають зменшуватись. The Economist опублікував статтю про цю ситуацію.
Читайте також: У Росії вичерпуються запаси радянської техніки. Зацікавленість Путіна в перемир'ї зростатиме, — The Economist
Отже, підсумовуючи, українська стратегія на цей момент ґрунтується на спробах максимізувати втрати Росії, щоб призвести до постійного погіршення російських бойових можливостей до 2025 року.
Довгострокова українська стратегія
Великий виклик, з яким стикаються українці, – це те, що станеться у 2025 році, навіть якщо вони зможуть значною мірою послабити російську техніку і живу силу. Українці все одно постануть перед труднощами наступу, і, можливо, їм навіть доведеться зіткнутися з Дональдом Трампом як очільником Білого дому. Обидва ці виклики є надзвичайно складними, якщо не сказати більше.
Здається, що українська стратегія до 2025 року є дещо мінливою. Якщо переможе демократ, і він зможе послабити російські сили, як це було раніше, тоді можна буде розглянути можливість проведення наступальних операцій. До цього моменту як американське, так і європейське виробництво – не кажучи вже про власні виробничі можливості України – зростатиме. Це має забезпечити Україну більшою кількістю кращого обладнання, поки росіяни все ще діставатимуть старі радянські зразки зі складів.
Звісно, щоб мати шанси на успіх, українська стратегія все одно потребуватиме, щоб українці створювали та тренували велику кількість нових сил (нарешті є деякі обнадійливі ознаки щодо цього) та нарощували масу своїх власних далекобійних систем (БПЛА, ракети тощо). Тож обнадійлива стратегія полягає в тому, щоб завдати величезних втрат зараз, нарощувати українські сили та повернутися до наступу 2025 року, коли у ЗСУ буде якісна перевага в матеріальній частині, а росіяни деградують у якості.
Це порушує питання про те, якою є довгострокова стратегія України в разі перемоги Трампа. Дуже багато чого залежатиме від того, що вирішить робити Європа. Вона все ще має ресурси для того, щоб довести Україну до перемоги (для цього потрібні політична воля та економічна мобілізація – а ми поки що не бачимо цього достатньо), але це змінить і затягне війну.
Цього тижня Дональд Трамп офіційно отримав номінацію від республіканців на посаду президента. У своїй довгій і сумбурній промові він багато говорив про Україну, хоча й не згадував її конкретно. По суті, він посилив засторогу, що якщо він переможе, Україні буде поставлено ультиматум (припинення вогню на нинішніх лініях або припинення всієї допомоги).
У своєму виступі Трамп стверджує, що він покладе край війні (без подробиць) і взагалі будь-якій іншій кризі у світі. Я плачу над довірливістю людей, які сприймають такі заяви всерйоз.
Якщо проаналізувати його спіч, то виходить, що Трамп любить мирні плани Орбана і шанує Кім Чен Ина. Чого зовсім не було в промові, так це еквівалентної похвали на адресу українців, європейців чи навіть НАТО. По суті, Трампу або байдуже, або він активно зневажає ті країни, які були давніми союзниками та партнерами США.
Найдивовижніше в Трампі те, що він кричить про те, ким він є насправді. Він любить диктаторів і авторитаристів, і йому начхати на НАТО і, ймовірно, на українців. Його вибір Джей Ді Венса ще більше підкреслює обидві ці тенденції.
Будь-хто, хто планує українську стратегію (або європейську, якщо вже на те пішло), яка базується на тому, що Трамп зробить щось позитивне для України, – просто мрійники. Усі стратегії мають ґрунтуватися на протилежному.