Старий європейський порядок тріщить по швах. Чи зможе Британія його втримати, — The Guardian
Поки її лідери збираються у Британії, Європа стикається з викликами ззовні та зсередини, а Джей Ді Венс як кандидат у віцепрезиденти від Дональда Трампа лише посилює тиск. Про це пише історик та колумніст британської газети The Guardian Тімоті Ґартон Еш. Він ставить питання, чи зможе Сполучене Королівство відіграти свою роль у збереженні європейського політичного порядку, як це було в минулих століттях. Нижче Texty.org.ua публікують переклад колонки Еша.
![Зеленський і Стармер на ІV саміті Європейської політичної спільноти](/media/images/2aa77434a258a6a390d1f04f375f4d4e_1721301812_ext.original.jpg)
Надзвичайна нова версія того, що раніше називалося «Співзвучністю Європи», збереться сьогодні в Бленгеймському палаці, в самому серці Англії. Понад 40 європейських національних лідерів, а також керівники ключових міжнародних інституцій нашого континенту зберуться на один день, щоб поспілкуватися. Це лише четверта зустріч Європейської політичної спільноти (ЄПС), дітища президента Франції Еммануеля Макрона. Ексклюзивний виїзний день не призведе до жодних колективних висновків, але це гарна нагода поміркувати про крихкий стан нашого нинішнього європейського порядку.
По-перше, це чудова можливість для нового прем'єр-міністра Великої Британії Кіра Стармера показати, що Британія повертається до ролі провідного гравця в європейському концерті, як це було протягом століть. Місце зустрічі називається Бленгейм, тому що ця земля і гроші на будівництво палацу на ній були подаровані Джону Черчиллю, 1-му герцогу Мальборо, на знак визнання його лідерства в битві при Бленгеймі в 1704 році. Хоча англійці традиційно пам'ятають цю битву як одну зі своїх великих перемог над французами, насправді це була битва біля баварського села Бліндгайм, в якій британські, голландські, німецькі, австрійські та данські війська захищали те, що все ще називалося Священною Римською імперією, від французів і баварців. Одним словом, Британія виступала як європейська держава, об'єднавшись з однією групою європейських союзників проти іншої.
Тоді, як і зараз, йшлося про найвищі посади в Європі. Але якщо сьогодні питання про те, чи буде Урсула фон дер Ляєн перепризначена на посаду президента Єврокомісії, вирішуватиметься мирним голосуванням у Європарламенті, то на початку 1700-х років питання про те, хто має стати наступним королем Іспанії, вирішувалося у більш традиційний європейський спосіб — війною. Від війни за іспанську спадщину до суто метафоричної «війни» за брюссельську спадщину.
У Бленгеймському палаці британські господарі також можуть запросити своїх континентальних гостей оглянути скромну спальню, де в 1874 році народився Вінстон Черчилль, нащадок Черчилля 18-го століття. Цей Черчилль 20-го століття відіграв вирішальну роль у звільненні Європи в 1945 році, а потім став далекоглядним прихильником об'єднаної Європи, побудованої на примиренні між Францією і Німеччиною.
Отже, для Стармера настав ідеальний час і місце, щоб продовжити «перезавантаження» відносин з Європейським Союзом, до якого енергійно приступив його уряд. У своїй попередній заяві Стармер сказав: «Ми повинні зробити більше і піти далі... щоб наші майбутні покоління з гордістю озиралися на те, чого наш континент досягнув разом».
Нинішній європейський порядок є безпрецедентним в історії і не має аналогів ніде в сучасному світі. Але він тріщить по швах
Однак реальність така, що Британія вийшла з ЄС, і Brexit не можна легко скасувати, навіть якщо уряд Стармера виявить намір це зробити, а він цього не робить. Отже, головне питання, що стоїть за цією зустріччю, залишається відкритим. Наш нинішній європейський порядок є безпрецедентним в історії і не має аналогів ніде в сучасному світі. Більшість європейських країн є демократичними державами, об'єднаними в численні інститути мирного співробітництва і вирішення конфліктів — більшість з них входять до ЄС і НАТО, майже всі — до Ради Європи і всі — до Організації з безпеки та співробітництва в Європі, яка ледве виживає. Але чи стає цей порядок міцнішим у відповідь на нові зовнішні й внутрішні загрози? Чи він починає тріщати й руйнуватися, як це рано чи пізно відбувалося з усіма попередніми європейськими порядками?
Окрім загальних викликів, таких як надзвичайна ситуація з кліматом, штучний інтелект та міграція, наш континент стикається з трьома основними геополітичними викликами: США на чолі з ймовірним наступним президентом Дональдом Трампом; Росія Володимира Путіна, яка веде війну проти України; та постзахідний світ, який виявила російсько-українська війна.
Стає дедалі більш імовірним, що Трамп переможе на виборах і спробує змусити Україну домовлятися про «мир» з Росією
Після замаху на Трампа і призначення Джей Ді Венса його віцепрезидентом стає дедалі більш імовірним, що Трамп переможе на президентських виборах 5 листопада, спробує змусити Україну домовлятися про «мир» з Росією і вимагатиме від європейських членів НАТО робити більше для власної оборони. В інтерв'ю, опублікованому в червні цього року, Венс припустив, що мирна угода для України може передбачати заморожування ліній територіального поділу «десь близько до того, де вони є зараз» і гарантувати незалежність Києва, «але також і його нейтралітет». Це було б поразкою для України та перемогою для Путіна.
Що стосується європейської безпеки в ширшому сенсі, то в нещодавньому коментарі для Financial Times Венс написав, що «Сполучені Штати занадто довго забезпечували безпеку Європи». «Спостерігаючи за атрофією європейської могутності під американським протекторатом, — додав він, — розумно запитати, чи не полегшила наша підтримка Європі ігнорування власної безпеки».
Справедливе запитання. По правді кажучи, дивно, що через більш ніж 80 років після висадки американських військ у Нормандії — разом з британцями та канадцями — для звільнення Західної Європи від нацизму, Європа все ще так сильно покладається на те, що називається «пустушкою» США. (В американській англійській мові цей термін також означає дитячу пустушку).
Європа має дати Україні можливість досягти того, що можна буде правдоподібно назвати перемогою у 2025 або 2026 році, і взяти на себе важку ношу для власної оборони
Тепер справа за нами, європейцями, — дати Україні можливість досягти того, що можна буде правдоподібно назвати перемогою у 2025 або 2026 році, і взяти на себе важку ношу для власної оборони. Попри те, що на нещодавньому Вашингтонському саміті НАТО відзначалася підтримка України з боку Заходу і збільшення європейських оборонних витрат, Європа все ще далека від того, щоб мати колективну політичну волю і військові засоби для досягнення першої з цих цілей власними силами, а друга — так само під питанням. Перемога Путіна стала б не лише трагедією для України: вона також означала б хронічну дестабілізацію європейського порядку, побудованого після 1945 року.
Війна в Україні показує, що ми вступили в постзахідний світ
Хоча трансатлантичний Захід загалом об'єднався, щоб підтримати Україну і накласти санкції на Росію, він виявив, що Китай, Індія, Туреччина, Бразилія і Південна Африка із задоволенням продовжують вести бізнес з цим неоколоніальним агресором. Сі Цзіньпін з Китаю та Нарендра Моді з Індії сприймають Путіна як цінного союзника. І ці неєвропейські великі та середні держави зараз мають достатню економічну та військову силу, щоб протистояти зусиллям навіть об'єднаного Заходу. Отже, війна в Україні показує, що ми вступили в постзахідний світ.
Для країн у всьому світі це уможливлює те, що Моді назвав «багатовекторністю»: культивування численних, мінливих зв'язків з різними партнерами для переслідування власних інтересів. Навіть всередині Європи Сербія робить це досить успішно, як і, що найбільш шокуюче, Угорщина Віктора Орбана, попри те, що вона є членом ЄС і НАТО. Згадайте нещодавні поїздки Орбана обговорювати капітулянтський «мир» для України з Путіним, Сі та Трампом. І вгадайте, де відбудеться наступне засідання ЄПС, цієї какофонічної співзвучності Європи? У Будапешті в листопаді цього року.
Ось така Європа збирається на один день у позолочених кімнатах Бленгеймського палацу, розриваючись між зовнішніми викликами, які створюють очевидну потребу в більш гармонійній, ефективній європейській владі, і внутрішніми, які означають, що ми навряд чи зможемо її досягти.